Nonii, täna õhtul, kui oma
Taipei kesklinnas asuvas staabis tagasi oleme, saame öelda, et Taiwanile on
tiir peale tehtud. Aga ärme rutta sündmustest ette, esmalt hommikused
toimetused Taichungis. Sööma minnes sain kiigata paprile, kus olid ära märgitud
kõik toad, kust näljaseid sel hommikul oodata oli. Ning seal oli kõigest 7-8
toanumbrit ehk siis eilne tunnetus, et hotell on praktiliselt
tühi, ei olnud
petlik. Kusjuures need üksikud külalised olid ära jaotatud sellele korrusele,
kus olime meie ja siis ühele korrusele meist allpool. Väga privaatne olemine,
kuigi kujutan ette, et hotelliomanikud meie rõõmu jagada ei suutnud. Menüü oli
sama, mis eile ja täna valisime kõik pannkoogid peekoni ning salatiga, kuna see
oli eile proovitud toitudest kõige suurem lemmik. Pika veenmise peale suutsime
jõuda ka selleni, et meile tuuakse täna kõigest 3 portsjonit, kuid
lisateenusena palusime lapsele piima. Kui tavaolukorras sellise palve peale
lihtsalt noogutatakse, siis Kloudis lubati uurida, et kas selline võimalus
austatud külalistele eksisteerib. Teadagi – piimatarbijaid ju peamiste hotellikülaliste
hulgas pole, mistõttu võib-olla ei ole põhjust ka sellist gurmeejooki niisama
kappi liisuma osta. Siiski, siiski leiti piimapakk ikkagi kusagilt üles ning
laps sai üle pika aja jälle tuttavlikku jooki juua. Pannkookide ja peekoni
kombinatsioon viisid keele alla ning nagu arvata oli, saime kolmekesi kolmest
portsust kõhud korralikult täis. Ära minnes otsustasin ka siinsele ooberile
teada anda, et me oleme hommikusöögi, teeninduse ja ka hotelliga äärmiselt rahul. Kui ikka suudetakse ootusi ületada ja ka üllatada, siis oleks
patt seda enda teada jätta.
![]() |
Pannkoogid peekoni ning salatiga |
Külastusele pandi rasvane
punkt (pigem hüüumärk) siis, kui lobbys masinate juures automaatset check-outi
tegime. Üllatuslikult luusis seal ringi ka üks hotelli töötaja, kes aitas meil
vajalikud liigutused mugavalt ära teha, kuigi oleksime muidugi sellega ka ise
hakkama saanud. Formaalsused tehtud, otsustas härra ennast tutvustada ja
selgus, et tegemist oli hotelli verivärske direktoriga, kes
oli teist päeva
ametis! Uuris meilt, et kuidas siis ka Kloudiga rahule jäime ning loomulikult
ei hoidnud ma end kiitmisel tagasi, mis tegi ta meele silmnähtavalt rõõmsaks
(kuigi Aasia kultuurile kohaselt üritas ta seda kõigest hingest varjata).
Rääkisin talle veidi ka meie selja taha jäänud ringreisist ning väikesest ja
kaugest riigist nimega Aishanija (Eesti). Selles osas lõime ta ikka päris
pahviks, et niiiii kaugelt olime Taiwani tulnud ja veel perereisile. Et kuidas
me sellise asja peale tulime? No vat tulime. Igatahes surusime lahkudes
üksteisel kätt ja soovisime edu – Kloud hotell Taichungis jääb kindlasti ereda
positiivse kogemusena meelde ning loodetavasti leiavad tulevikus veidi suuremad
inimmassid nende juurde tee. Braavo!
![]() |
Roosa kübaraga parklatädi kesklinnas |
Kuna me Taichungi ennast
väga palju eile ei näinud, sest võtsime ühe päeva niisama logelemiseks, siis
otsustasime maksku, mis maksab vähemalt ühe vaatamisväärsuse ära vaadata.
Selleks sõitsime lähedal asuvasse, pilvelõhkujatest tiinesse linnaossa, mille
krooniks oli ultramodernne Rahvuslik Taichungi teater. Parkimise leidsime
sealtsamast lähedalt, kuid sealne tasumise loogika jäi mulle lõpuni
arusaamatuks. Niipea, kui massina seisma jätsin, ilmus eikusagilt üks roosa kübaraga tädike,
kes pani akna vahele lipiku, kus oli pooletunniste intervallidega kirjas
parkimise maksumus. Juurde käis jutt, et kui me ära läheme, siis võtke seesama
kviitung ja tasuge näete seal 7-Elevenis (osatades näpuga lähedal asuvale
nurgapoele). Kuidas see arvestus täpselt käis ning kuidas saadi teada, et ma
raha ära maksin (seda ma tegin, kokku läks 15$), see jäi tsipa mõistmatuks.
Ilmselt see mingi e-lahendus oli, sest parklas tõkkepuid, kaameraid ega muid
tehnilisi vidinaid ei olnud.
Teatrimaja oma suures
veidruses oli tõesti uhke. Teisipäeva ennelõunal väga palju inimesi sealkandis
ringi ei liikunud, mistõttu tundus pilvelõhkujate ja ulmemaja vahel ringi
jalutamine üsna futuristliku kogemusena. Teatri arhitektiks on jaapanlane Toyo
Ito
ning maja avati alles aastal 2016. Sinna mahub mitu suurt teatri- ja
ooperisaali, millest suurimas on üle 2000 istekoha. Liivakellade kujutised
domineerivad nii sees kui väljas ning kõik see pidi jätma majas sees väga
õhulise mulje. Seda me kahjuks ei oska kommenteerida, sest sisse meil asja
polnud, aga täpsemaid muljeid oskab kindlasti jagada Paavo Järvi, kel oli 16.
novembril (ehk siis 10 päeva tagasi) siin kontsert koos Hollandist pärit
Concertgebouworkest
orkestriga. Kui me oleksime juhtumisi siinpool saare otsas olnud, siis oleksime
kindlasti üritanud ka pileteid saada ning kvaliteetmuusikat kaema minna, kuid ei
olnud ja ei läinud.
![]() |
Oli ka ristkülikust erineva arhitektuuriga maju |
![]() |
Taichung City |
Tegime majale siis väljast
tiiru peale ning veidral kombel leidsin ühelt muruplatsilt passimas ühe
ida-ööhaigru ehk siis sama marki tiivulise, mille kohta eile kirjutasin, et
tegemist on peidulise ja haruldase linnuga. Nüüd passis siis teine niisama
keset betoonlinna murulapikest. Ega’s ma kingitusi vedelema ei jäta ja
fikseerisin kohaloleku pildifailina ära. Aga väga kummaline ja ootamatu
kohtumine oli see küll. Võib-olla
sellepärast ongi teada raske leida, et
otsitakse valedest kohtadest. Läbipääsmatute märgalade ja džunglite asemel
tasub ehk hoopis kiigata kaubakeskuste parklatesse ja linnaparkidesse,
Taichungis igatahes see loogika töötaks.
![]() |
Ida-ööhaigur |
Mis siis veel linnast tarka
rääkida? Taichungis elab kokku tsipa alla 3 miljoni inimese ning see teeb
temast riigi suuruselt teise linna pealinna järel. Linn joonistati kunagi maha
jaapanlaste poolt, kes tahtsid teha ühe rahuliku ja kauni elupaiga, mida
isekeskis nimetati ka Formosa saare Kyotoks. Seda vibe’i on püütud ka hoida,
mistõttu on Taichungis lisaks suursugusele teatrile veel ka mitmeid olulisi
muuseume, Taiwani sümfooniaorkestri kodu,
Rahvusraamatukogu ja posu väiksemaid
kultuuriobjekte. Kuna nii linnast põhjas kui idas asuvad mäed, saab see
piirkond oluliselt vähem vihma kui teised suurlinnad ning taifuunid naljalt
siia ei jõua, samas on temperatuurid soojad või kuumad (suvel). Seega tundub
tõesti üsna mõnus koht elamiseks (eeldusel, et soojus meeldib).
![]() |
Veel üks vaade |
Isiklik seos Taichungiga
tuleb minul läbi selle, et kodumail vuran suviti ringi Merida nime kandva
rattaga ning selle firma peakorter asub just Taichungi lähistel. Nagu ka väga
paljude teiste rattamaailmas tuntud brändide peakorterid ja tehased (nt Giant Bikes),
sest jalgrataste ja nende komponentide tootmine on just siin millegipärast
õitsele löönud. Aga üldiselt
on Taichung tüüpiline Taiwani suurlinn, kus linna
piire on keeruline tajuda, sest kogu ümberkaudne lame maastik on ühtlaselt
inimasustusega kaetud. Turistid külastavad seda paika peamiselt muuseumite ja
teiste kultuuriasutuste pärast, kuid mitmed ööturud ja lähedus kõrgmäestikule
on samuti korralikud tõmbenumbrid.
![]() |
Teatritagune |
Aga teatrimajale tiiru
peale tegemisega meie tutvus selle metropoliga ka lõppes ning edasi sõitsime
joonelt mõnekümne kilomeetri kaugusel asuvasse Sanyi väikelinna. Kui Taichungis
liikusid jalgrattatööstuse hoovused, siis Sanyi on konkreetselt ühe teema
linnake ja selleks teemaks on puunikerdused. Ning see pole niisama suusoojaks
öeldud, sest ühel hetkel oli üle 80% Sanyi
inimestest rakkes puunikerdustega,
nüüdseks on natuke turismi ka lisandunud, sest siinsed puunikerduste kauplused
on vaatamisväärsused omaette ja korralikud tõmbenumbrid Taiwani sise- ja
väliskülalistele.
![]() |
Viimane pilk Taichungile |
Põhjus, miks
nikerdamisbisneks Sanyis hoo sisse sai, on tegelikult üsna kurb. Muiste olid linnakese
ümbruse mäed kaetud kampripuude ja teepõõsastega ning keegi ei tulnud selle
pealegi, et heast puidust mingeid vigureid teha. Jaapani okupatsiooni ajal
otsustati aga piirkond lageraiega ära väärtustada, sest kampripuude
meditsiiniline ja industriaalne väärtus ületas kõik muud instinktid. Kui
kohalikud pärast raiesmikele kõndima läksid, avastasid nad, et allesjäänud
kännud on väga omapäraste kujudega ning kukkusid neid välja juurima, ära
puhastama ja nikerdama. Ja nii oligi 1960.-tel puidunikerdamise traditsioonile
algus pandud. Kuna toormaterjali oli saadaval piisavalt, kogunesid Sanyisse
kokku puuvestjad üle kogu maa ja kuuldused siinsete meistrite käsitööst levisid
kiirelt.
Tänasel päeval on asula
peatänav põhimõtteliselt ainult puidunikerdajate poodide, stuudiote ja
galeriidega kaetud ning neid on seal kokku üle paarisaja. Hiigelajad on kahjuks
möödas, sest nagu ka enamuse muude asjadega, on Hiinast tulev odavam kaup
paljudele armsam ja tuleb tõdeda, et ka taskukohasem. Kui mingi pihku mahtuva
väikese puust jubina said kätte võib-olla 1000 NT$-ga (nii 30 euroga), siis
veidi suuremate esemete (näiteks maskide) hind oli juba vähemalt 10 korda
niipalju ning suurtel ja massiivsetel puidust kunstiteostel enamasti hinda
juures polnud ning kui mõnel oli, siis lipikul olid juba kuuekohalised numbrid
(ehk siis need maksid tuhandeid eurosid).
Aga sealsetes poodides ja
galeriides kannatas käia ka niisama, ilma midagi ostmata, sest sa oleksid
justkui ühel suurel kunstinäitusel. See on ikka täiesti uskumatu, mida ühest
puupakust või juurikast annab välja urgitseda. Alates ülidetailsetest ja
inimkõrgustest draakonitest ja budakujudest kuni mingite megapannoode ja abstraktsete
teosteni välja. Isegi kui seisad ninapidi
juures ja uurid tähelepanelikult, jääb
ikka tiba mõistmatuks, kuidas paari meetri kõrgune pakk on voolitud mingiks
idülliliseks külastseeniks, kus paljude detailide läbimõõt on millimeetrites.
Peab ikka kätt ja püsivust olema, et seda kõike kokku panna. Kuna pea kõikide
poodide/galeriide akendel ja ustel olid sildid, et palun pilti mitte teha, siis
mul pole siin ka fotomaterjali oma jutu tõestuseks (peale selle ühe telefoniga
tehtud foto), kuid guugeldage „Sanyi wood
carving“ ja näete oma silmaga, millest jutt käib.
![]() |
Sanyi puukunst |
Nii me siis seal kolasime
ühest kauplusest teise ja muudkui jõllitasime ning ahhetasime. Teisi kundesid
väga liikvel polnud, mistõttu saime ka parajal jaol tähelepanu. Siiski suutsime
moel või teisel põigelda mitmekümnekiloste puit-draakonite ostmisest ning
tegelikult oli sealne läbiv stiil üsna idamaine ja ülevoolav, mistõttu oleks me
rahakoti rauad kinni hoidnud ka siis, kui oleksime kaubikuga tulnud ja kusagil
lähistel elanud. Vaadata oli seal väga palju, kuid päris enda koju võib-olla
enamust neist asjadest ei sooviks.
Siiski päris tühjade
kätega ei soovinud ka ära minna. Kõige suurem ost oli meil kohalikust
seedripuust õun, mille vars töötas ka kui kaas ning kui selle kaane õuna pealt
ära võtsid, paiskus ninna jõuline seedriaroom. Müüja seletas, et see aroom
püsib õuna sees kümneid aastaid ning seedrist ja ka küpressist tehtud
nikerdused on eriti hinnas, sest nende puude muster on väga kaunis ja väga
varieeruv. Suveniiri kohta oli hinnalipik küll korralik – 1500 NT$ (ca 45€) –
kuid see oli samas antud poe üks odavamaid tooteid ning efektne välimus ja
aromaatne üllatus õuna sees olid piisavad faktorid, miks see puu-ubin endale
koju soetada. Ühest teisest poest võtsime veel ka paar väiksemat puist vidinat
– lapsele puust muna ja autori õele kassikujuga pastatsi – ning sellega ka meie
Sanyi külastus lõppes. Aga veelkord – isegi kui puust jupstükke kodus puudu
pole, tasub Sanyi galeriidesse niisama kolama minna, sest see on ikka tõesti
uskumatu, mida oskajad käed suudavad ühest pakust või kännust välja nikerada.
Tänane päev oli meil plaaniline
käsitööliste päev. Viimane peatus enne Taipeid oli reisikavas Yingge linnake,
mis on suurim keraamikatootjate keskus Taiwanis. Kilomeetreid sinna oli napilt
üle saja ning kuigi tegime Hsinchus ka väikese tankimispeatuse, olime 50
minutiga kohal. Ida- ja lääneranniku liikumiskiirused on ikka justkui teisest
dimensioonist. Kui idas ägisesime 120 kilomeetrit sõita peaaegu 2,5 tundi, siis
siin läks sama pikk jupp ühe peatusega alla tunni. Kusjuures läänerannikul on
ka erinevaid variante – meie uhasime esiti mööda kiirteed numbriga 1 ja seal, kus see lõikus kiirteega number 3, keerasime viimasele. Aga põhimõtteliselt
oleks saanud teid tarbida ka vastupidises järjekorras, sest 1 ja 3 jooksid
suhteliselt paralleelselt, vahe vast nii 5-10 km. Ning paar minutit kauem oleks
sõitnud siis, kui oleks terve tee kiirteel nr 1 püsinud, seega ole ainult mees
(või naine) ning ütle, mis su tänane õnnenumber on. Idas on aga lihtsalt
üksainus tee, kus eriti laiadel ja sirgetel lõikudel lubatakse kiirushulludel
seitsmekümnega lennata. Samas selles idaranniku vähemrahvastatud ja
loodusrohkes aegluses oli loomulikult selgelt ka oma võlu.
Yingge keraamikatööstuse
ajalugu on selgelt pikem kui Sanyi puidunikerdajatel. Asi sai alguse üle 200
aasta tagasi, mil Mandri-Hiinast emigreerus siia üks potimeister ning peagi
pärast teda veel üks tellisevalmistaja. Kuna mõlemal äri edenes väga hästi,
siis hakkas ametivendi muudkui juurde tulema ning täna on Yingges üle 800
ettevõtmise, mis moel või teisel on keraamikaga seotud. Linnas on lugematu hulk
küpsetet’ savist tehtud asjade müügikohti ning Yingges on ka suur ja Taiwani
ainus keraamikamuuseum.
Autost välja astudes
tervitas meid väga tugev tuul ning siin oli ka kõvasti jahedam kui Taichungis
(ok, 23-24 kraadi osas võib diskuteerida, et kas need käivad „jaheduse“ alla).
Esimene pood, kuhu me tuulevarju läksime, meilt ka raha kätte sai. Juhtus nii,
et tegemist oli Taiwani keraamikatööstuse tipptegija Tai-Hwa kauplus-galeriiga. Tai-Hwa on ettevõtmine, mis on
keskendunud kvaliteetkeraamika loomisele, ühildades vanu motiive ja moodsat
disaini ning mille toodangut Taiwani presidendikantselei ja välisministeerium
tihtipeale oma kallitele väliskülalistele kingivad. Ehk siis tõesti kohaliku
keraamika crème de la crème, kuigi
tol hetkel me seda ei teadnud. Mõtlesime, et kõik poed on samasugust kraami
täis. Hoolimata sellest, et meie kokkupuude keraamikaga seisneb kodus peamiselt
nõude pesumasinasse panemises ja sealt välja võtmises, suutis Tai-Hwa hoobilt
meid siiski enda toodete vastu huvi tundma panna. No tõepoolest võis sealt
leida kõike – teeserviise igapäevaseks kasutamiseks, taldrikuid, vaase, kujusid
ja abstraktset kunsti. Ning kvaliteet ei paistnud silma ainult hindades, juba
peale vaadates oli näha, et kunstnikud on kõvasti pingutanud nii disaini kui
vormistamise kallal.
Hindade mõttes oli piiriks
kosmos, sest lisaks laiatarbekaubale (st esemetele, mida küll valmistatakse
käsitsi, kuid neid tehakse mitu ühesugust) oli müügil oli ka tippkunstnike
originaalteoseid, mille üle oleksid ühtviisi uhked nii kunstigaleriid kui paleedes
elavad hingekesed. Seega olime hääästi ettevaatlikud oma seljakottide ja
2,5-aastase uudishimuliku lapsega, kes väga entusiastlikult uuris esemeid, mille
suunas ma isegi ei julenud hingata. Ma arvan, et siin ei oleks äparduse puhul ühmamisega
pääsenud, et nojahnoh – killud toovad õnne. ☺ Kuna päris sõrmkübarat või
teetassi osta ei tahtnud, siis teadvustasime, et transpordiruumi oli meil ühele
esemele. Pärast pikka kaalumist jõudsime hiinapäraste maalingutega vaasideni,
millest kolm tükki olid kõik ühtviisi ilusad, mistõttu lõpliku valiku tegemine
osutus keeruliseks. Võtame selle, samas… see on ka ilus. Ning see kah. Niisiis
jõudsime sinna punkti, et küsisime lapse käest, milline talle kõige rohkem
meeldib ja üks kullatud kaela ning kalamotiiviga vaas ongi meil nüüd kodus kapi
peal. Kalamotiivi autoriks on pikaaegne Taiwani rahvusülikooli õppejõud Chen
Houei Kuen ning vaasil kujutatud maali nimi on „Ujumise rõõm“ (1950). Raha
küsiti selle teose eest 3500 NT$ (ehk siis mõned veeringud üle 100 euro), kuid
jällegi – parem üks korralik ja kestlik asi kui kotitäis pudi.
Kusjuures järgmistes
müügikohtades, kuhu sisse astusime, ei näinud ligilähedaseltki nii ägedat ja
kvaliteetset kraami kui Tai-Hwas. Enamustes kauplustes oli põhirõhk erinevatel
teeserviisidel, usuga seotud toodangul ja lihtsalt kodukeraamikal (kruusid,
taldrikud, vaasid). Kõike seda oleks sealt tõesti saanud väga hea hinnaga, kuid
niisama tallerguid ei viitsinud ka teiselt poolt ilma koju vedada ning
teeserviisil poleks meie majapidamises laiemat kasutust olnud. Teed me suuresti
ei tarbi ja kui tulebki hetk, kus tekib vajadus seda jooki serveerida, käib
tavaline kruus küll. Oolong teelehtede leotajat ja mitmekordset kurnajat meist
niikuinii pole, mistõttu
need efektsed, kuid tillukesed tassid jääksid kuhugi
kapinurka lihtsalt tolmu koguma. Ostetud vaas on vähemalt esteetilist ja
visuaalset rõõmu pakkuv.
![]() |
Keraamikakaubamaja Yingges |
Nii läkski nõnna, et
rohkem me Yingges keraamikasektorisse raha ei jätnud. Küll aga soovisime hirmsasti
jätta pappi toitlustussektorisse, kuid kõikides ärides presenteeritud taldrikud
olid kahjuks tühjad. Restoranidele polnud lihtsalt Yingge Vanal tänaval
potikaupmeeste kõrval ruumi jätkunud. Mitte ainsatki söögikohta! Täiesti
enneolematu olukord, sest väike nuudliputka on tavaliselt ka kõige eraldatumal
äärelinna tänaval, kuid siin mitte essugi. Lõpuks leidsime ultramoodsa,
mitmekordse keraamikakaubamaja, kus ühel korrusel oli sööginurgake, mis õnneks
pakkus ka sellisel pärastlõunasel kellaajal linnupetet. Naine ja tütar võtsid
kreemikastmega pastad ning mina saksa vorsti punase kastmega (voh! ☺).
Selgus, et prae tellimisega käib kaasas ka üks kreemine supp eelroaks ja
kapatäis teed. Söök oli pigem kallis võrreldes tavarestodega (250$ ehk ca
8€/ports), kuid selle eest ka täiesti mitte-eriline. Hea, kuid selline igav.
Kõht täis, oli viimane aeg
Taipeisse ära sõita. Jõudsime linna õhtuse tipptunni aegu, kuid kuna kiirtee
sööstis hooga otse kesklinna
südamesse, meie öömaja ette, siis ummikutes istuma
ei pidanud. Et auto enda kodinatest rahulikus tempos vabastada, otsustasin
selle parkida meie maja all asuvasse parklasse. Sissesõidul oli silt, et max
kõrgus 2 meetrit. Ok, sinna sisse mahub ära küll. Esimesel korrusel
parkimiskohti polnud ning korrus allapoole sõites oli kõrgusepiiranguks pandud
180 cm. Ookei, päris madal. Tulin autust välja ja vaatasin – napilt, aga
kindlalt mahume raamidesse. Ka siin kahjuks kohti polnud, mistõttu tuli sõita
veel allapoole ning mis te arvate – silt näitas max kõrgus 160cm. Eeee…
Kruttisin kohe antenni katuselt maha ja selle tulemusel tekkis auto katuse ja
lae vahel tugevad 5 sentimeetrit õhuvahet. Vahetult enne silti 150 cm oli ka
paar vaba parkimiskohta ja sinna ma ka ruttu oma Nissani ära surasin. Mis sinna
kõige alumisele korrusele pargivad ainult Lambomehed? Või rulatajad oma rulasid?
Olles ise tikutopsivõrra madalam kui 2 meetri marker, oli seal 160 cm kõrguses
maa-aluses parklas üsna klaustrofoobne olla. Õnneks ei pidanud me seal kaua
passima, sest Taichungis olime hommikul auto hoolikalt üle vaadanud ning nüüd
tuli vaid kohvrid ja kotid võtta ning kaubaliftiga tuttavale 15.-le korrusele
sõita. Tütar ja naine jäid sumadanidega öömaja ukse taha ootama, ise läksin
19.-l korrusel asunud vastuvõtulauda check-ini tegema. Kusjuures plika oli
väga-väga väsinud ning ta oli maganud vaid selle viimase Yingge-Taipei otsa
(ehk siis ligikaudu pool tundi).
![]() |
Meie Taipei kodumaja sisemine aatrium |
Teenindaja tundis mind
kohe ära ja vormistamine läks väga kiirelt. Viisakuse mõttes tuli ta mulle ka
korterit ette näitama, kuigi ütlesin, et pole vaja. Naispere läks magama, mina
aga otsustasin auto päev varem Ponyrendile tagastada. Rahaliselt mingit võitu
ma sellest ei saanud (või noh, selles mõttes sain, et ei pidanud öise parkimise
eest maksma), aga kuna ei õhtul ega ka hommikul enam sõite plaanis polnud, ei
näinud mõtet masinat ka enam enda käes hoida. Veidi pelgasin seda tipptunni
liikluses sõitmist, kuid peagi selgus, et hirm oli täiesti asjatu. Linna
peamagistraalid olid küll autosid ja rollereid täis, kuid kogu see sõidukite
mass liikus stabiilses tempos ning keegi ei rapsinud ega rabelenud.
Ponyrendis läbisin auto
välise ülevaatuse veatult – ei ühtki mõlki ega kriimu. Küll aga ütles
teenindaja, et palun mine võta paak pilgeni benssu täis (mul oli 2 pulka
maksimumist puudu), muidu pean sult palju raha küsima. Kuna mul aega oli, siis
miks mitte. Lähedal asunud Songshani lennujaama kõrval oli Formosa bensukas
ning seal siis tankis teenindaja niipalju kui autosse mahtus.
Aga! Aga
tagasiteel märkasin, et see toiming oli puudu olnud kahest pulgast tootnud näidikutabloole
vaid ühe. Üks pulk oli ikka puudu, kuigi paak oli täis. See muidugi ei jäänud
märkamata ka Ponyrendi teenindajal. Ütlesin talle, et palusin paagi täis lasta
ning näitasin talle ka tšekki, kus oli mingi täiesti suvaline liitrite arv
(seega ei pannud nt 5 liitrit peale, lootes, et sellest piisab), mille peale ta
õnneks jäi mind uskuma ja ei küsinudki „palju raha“.
![]() |
Üks pulk ikka puudu! |
Natuke tuli veel ka
arveldada, sest teemaksud on Taiwanis elektrooniliselt arvestatavad, mistõttu
nüüd, kui auto oma kodus tagasi, printis teenindaja süsteemist välja kõik meie
tasulistel teedel tehtud sõidud. Sinna alla vist käisid peamiselt (või siis
ainult) lääneranniku kiirteed. Ega ma ise ju ei teadnud, kus oli tasuline tee
ja kus mitte, salajane fotosilm oli minu sõidud automaatselt registreerinud.
Igatahes paisati printerist välja terve A4 tasulisi sõite, kuid summa kokku
tuli väga tagasihoidlik – 444$ (ca 13€) ja selle eest tuli tasuda sulas.
Loogika pidi Taiwanis olema selline, et iga päev on tasulistel teedel 20 km
tasuta ning edasi 1,2$ (ca 40 senti) kilomeetri eest. Kogu autoga tehtud tiir Taipest
Taipeisse tuli kokku 1942 kilomeetrit ehk siis lubatud 400-st kilomeetrist
päevas (ja 5200 kilomeetrist kokku) jäi asi ikka väga kaugele.
![]() |
Koduseks saanud Asia Plaza Tower |
Suur-suur-suur kummardus
veelkord Ponyrendile selle eest, et nad kas pigistasid silma kinni või siis
lihtsalt unustasid kontrollida Eesti juhilubade kehtivust. Kui meil poleks olnud autot, oleks reis olnud
kapitaalselt erinev ja päris mitmed asjad oleksid jäänud tegemata. Päris
kindlasti oleks minu linnupiltide kataloog olnud kordades õhem ning mitmed
ühistranspordiga raskemini ligipääsetavad paigad oleks jäänud külastamata. Meil
oli plaan B olemas, mis kätkes nii bussiga kui rongiga sõitmist, kuid õnneks ei
pidanud seda käiku laskma. Ilma autota oleks me olnud ühes kohas lihtsalt kauem
ja keskendunud käe-jala juures olevatele vaatamisväärsustele ja tegevustele. Ei
usu, et reis oleks olnud halvem, aga päris kindlasti teistsugune.
Ponyrendi lähistelt viis
buss number 49 kenasti tagasi raudteejaama juurde ning tuppa jõudes ajasime ka
lapse üles, et ööseks ka midagi jääks. Kuna naiskad õhtul enam toast välja ei
viitsinud minna, tegin pattu ja tõin kõrvaltänavast endale Mäkdoonaldi eine,
lapsele samast kohast friikad ja naisele Family Martist salati. Õhtu kulus
teleka vaatamisele, järgmiste päevade plaanide tegemisele, lapsega mängimisele
ning niisama olemisele. Eriliselt suur rõhk oli just kahel viimasel, sest
plaanidega oli tegelikult lihtne. Olid 3-4 kindlat asja, mille me Taipeis
kindlasti tahtsime üle vaadata ning kui nendele reisikavast veel midagi juurde
jõuame/viitsime võtta, siis see oleks juba boonus. Teatud aeg oli vaja broneerida
ka sisseostude tegemisele, sest näiteks Kavalani viski sõbrale sünnipäevaks oli
ju veel endiselt soetamata. Aga eks homme siis näis, kuidas see linnaelu kulgema
hakkab.
Kommentaare ei ole:
Postita kommentaar